Brady!
- Da, călărește-mă, cowboy-ule! - Taci!
Iisuse!
Poți să-i auzi?
Nu prea bine.
Norocosule!
Știi, înscriindu-te la așa ceva,
un concurs, o tombolă digitală...
Steve, telefonul!
Cine sună pe fix?
Alo?
Da.
- E Carrie. - Alo?
Ce fac acum?
Cred...
- ...că-l iau și... - Nu, mă refer la mine.
Ce mă fac acum?
Vai, scumpo!
Ești bine?
Mă doare spatele.
Uneori Big îmi făcea masaj.
Aici?
Mersi. Ajunge.
Sigur?
SERVICII FUNERARE MUNICIPALE
CASA FUNERARĂ ELLIOT J. ASHCROFT
Când ajungi la capătul drumului împreună...
și trebuie să-ți iei la revedere...
îți putem fi alături.
Când te simți copleșit și pierdut...
- ...și nu știi ce să faci... - Bună!
- ...îți putem fi alături. - Ai reușit să dormi?
Te putem ajuta să transformi aceste decizii dificile...
în amintiri pline de înțeles.
Nu trebuie să fii singur.
- Ce e asta? - O reclamă la o casă funerară.
Bine.
Păi...
O să fac niște cafea și apoi stabilim ce e de făcut.
Nu, trebuie să mergi acasă și să dormi înainte de cursuri.
Poate veni Charlotte să mă ajute.
N-o să merg la școală și să te las singură.
- Unde ții cafeaua? - Nu voi fi singură, Charlotte va fi aici.
Tu trebuie să mergi la școală, mai ales la cum a fost prima zi.
Putem discuta la cafea. Unde e cafeaua?
- În congelator. - Bine.
O să fac.
Ce anume?
Cafea.
- Suntem atât de norocoși! - Foarte norocoși.
Îmi pare rău pentru aseară. Hai să nu ne mai certăm!
N-o s-o mai facem. E stupid, jalnic și lipsit de importanță.
- Ești tot ce contează pentru mine. - Și tu pentru mine.
- Te iubesc. - Și eu te iubesc.
Bine. Stai să fac niște cafea.
Te-ai dat cu parfumul ăla care nu-mi place?
Scuze. Am auzit ce-am zis.
Acesta e salonul Hamptons.
Elegant, senin, discret,
e cel mai mare dintre cele cinci saloane.
Câți participanți estimați, doamnă Preston?
Nici nu m-am gândit la asta încă.
E în regulă.
Tocmai s-a întâmplat și...
n-am avut timp să ne gândim.
Sunteți primii la care am apelat și nu avem experiență cu asta.
Înțeleg.
Luați loc.
Jane Hayes, principala antreprenoare de pompe funebre, va veni imediat.
- Mulțumim. - Mulțumesc.
- Ce e? - Nu i-ar plăcea aici.
- Putem vedea și celelalte saloane. - Nu. Tot locul e...
E... greșit.
Locul ăsta amintește de bătrâni și moarte.
Salonul Hamptons.
- Cât de ironic! - Carrie, îmi pare atât de rău.
Dacă nu te-aș fi forțat să vii la concert,
ai fi plecat în The Hamptons cu Big și acum ar fi fost încă în viață.
Mă gândesc că tu crezi că e doar vina mea.
- Ce? Nu cred asta. - Eu da. Îmi pare atât de rău!
- Îmi pare atât de rău... - Nu.
Charlotte, a făcut un infarct.
Știu, dar dacă n-ai fi fost la concert,
ai fi fost cu el și ai fi...
Ai fi făcut ceva, iar el ar fi fost în viață acum.
Sunt Jane Hayes. Condoleanțe, doamnă Preston!
Eu nu sunt doamna Preston, ea e doamna Preston.
- Eu sunt doar prietena ei. - Îmi cer scuze.
- Condoleanțe! - Mulțumesc pentru timpul acordat,
dar nu cred că ni se potrivește.
- Charlotte, haide! - Îmi pare rău.
Am intrat și era atât de îndurerată.
E în regulă. Charlotte? Sus!
Doriți să se ocupe alt antreprenor de pompe funebre?
Nu, mulțumesc. Charlotte, te rog, adună-te și ridică-te.
Da.
Vă rog! Nu plecați din cauza greșelii mele prostești.
Jane, nu ești tu de vină. Eu sunt.
La naiba!
E groaznic. Mă simt oribil. Eu ar trebui să-ți chem ție un Uber!
Nu, e în regulă. Du-te acasă și întinde-te.
Dar doar o oră. Sunt multe de făcut.
- Sigur te descurci singură? - Cred că prefer așa.
Sun-o pe Miranda!
- Bine. - Stai, nu! O sun eu.
O sun chiar acum!
Te iubesc.
Scuze.
Trebuie să-mi găsesc legitimația. E pe aici pe undeva.
O secundă. Scuze.
- Vă rog să stați deoparte până o găsiți. - Nu. E aici. Doar...
Bună ziua! Ea este profesor Nya Wallace.
Predă Dreptul aici. O puteți lăsa să intre.
Nu fără legitimație.
Girez eu pentru ea.
Poftim. Sunt Miranda Hobbs. Sunt studenta ei.
- Da, dar nu sunteți ea. - Miranda!
E în regulă. E pe aici pe undeva. Mai caut undeva, dacă nu e, ies.
Scuze.
Nu înțeleg de ce-i puneți la îndoială identitatea.
Nu-i pun la îndoială identitatea. O aștept să-mi arate legitimația.
E interesant.
Abia dacă v-ați uitat la a mea când am intrat.
- Îmi spuneți cum vă numiți? - Nu.
- Am găsit-o. - Mulțumesc.
Intrați, doamnă profesor Wallace.
- Bună! Trebuia să zic ceva. - Serios?
- Poftim? - Trebuia să zici ceva?
Ce-am reținut din How to Be an Antiracist
e că dacă vezi ceva, trebuie să iei poziție și să semnalezi.
E nobil din partea ta, chiar dacă denotă un mic complex de salvator alb.
Dar realitatea e c-ai zgândărit o situație care era perfect normală.
El trebuia să-mi vadă legitimația, care era în geanta mea.
Nu e Să ucizi o pasăre cântătoare.
N-am nevoie să mă apere un avocat binevoitor.
- Îmi pare rău. - Apreciez.
Dar nu-i nevoie să-ți ceri scuze.
Toți suntem aici să învățăm. Apropo, ce-i cu toate cărțile astea?
Sunt disponibile online. Un Kindle e ușor ca fulgul.
Știu, dar îmi place să dau paginile când citesc.
Ești de modă veche.
- De ce poartă negru toți? - Păi...
E o tradiție. Arată că nu suntem fericiți și că ne lipsește vioiciunea.
Da. Nici eu nu mă simt prea fericită.
Scumpo, vino aici!
Am nevoie de fetele mele.
Toate suntem triste.
Moartea face parte din viață.
E partea cea mai tristă, dar este și o parte foarte importantă.
Fiindcă...
Ne oferă șansa să ne amintim...
cât de mult înseamnă pentru noi cei dragi nouă.
Deși e trist...
poate fi și frumos.
Corect?
- Mătușa Carrie a rămas singură acum? - Nu.
Ne are pe noi.
A venit Lisa Todd Wexley. A zis că e invitată la prânz.
Doamne! Am uitat. Vă iubesc.
Cum stăm, echipa Goldenblatt?
Charlotte, scumpo, nu-ți face griji pentru mine. Înțeleg perfect.
Pur și simplu mi-a zburat complet din minte.
Toată situația a fost un șoc groaznic. Sunt devastată.
Abia m-am putut stăpâni în fața fetelor.
Și eu am simțit la fel când mi-am pierdut tatăl anul trecut.
Îmi vedeam inelele tremurându-mi pe degete
în timp ce încercam să fiu tare pentru ei.
- E greu. - E foarte greu.
Vai, scumpo!
E în regulă.
A, bine.
Ce naiba făcea pe bicicletă?
Nu a fost bicicleta, Steve.
- Pedalase deja peste o mie de curse. - Totuși, nu pare o idee bună.
- Era cardiac. - Avea aprobarea cardiologului.
- Mișcarea e bună pentru inimă. - Se pare că nu.
Bicicleta a fost o greșeală.
De ce continui să dai vina pe bicicletă?
Nu știu...
Ca să aibă un sens, cred?
Nu pot să cred că a murit.
Frate!
Moartea e nasoală.
De acord.
Moartea e nasoală.
- Hei! Vino aici! - Sunt bine.
Noi nu suntem.
Vino, îmbrățișează-ți mama și pe mine.
Ai verificat cardul SD, iar calitatea sunetului e bună?
Bine. Ne vedem cam în 45 de minute.
Știu. Vreau să ajung înaintea celorlalți,
să mă asigur că totul e cum vreau.
Bine. Pa!
Ce loc șic pentru o înmormântare!
Crede-mă, e singurul loc șic pentru o înmormântare.
Noroc cu lesbienele!
Doamne!
Uite-l!
Ești bine?
Am zis fără flori.
Mă întorc imediat.
Sunt foarte mândru de ea.
Cu toate câte le are pe cap,
se ține tare și face o apariție pe cinste,
fiindcă lumea se așteaptă la asta.
E Jackie Kennedy a noastră.
- Să nu-i spui și ei. - I-am zis deja.
Bună, vreau să vorbesc cu Lila și Carmen.
Florile au venit după ce am închis telefonul.
Am vrut să le vezi măcar, să iei o decizie informată.
Suntem complet de acord cu viziunea ta...
dar aranjamentul e pur și simplu superb.
Nu știu.
De la cine e?
CU DRAGOSTE, SAMANTHA
Le putem păstra.
Carrie, totul e atât de frumos.
Directorul firmei funerare m-a întrebat dacă vreau să închiriez un sicriu.
- Știți, dat fiind că va fi incinerat. - Da.
Big n-ar fi vrut niciodată ceva închiriat. Nici măcar mașini nu închiria.
Și la astea te obligă să faci asigurare în caz de coliziune?
Încercam să fiu amuzantă.
Dar n-am fost.
- Totul e perfect. - Ce bine!
Am vrut să fie.
Te-ai răzgândit în privința florilor?
Nu, sunt de la Samantha.
Uite-o pe Gloria! Secretara lui Big.
- Așa preferă să i se zică. - Bine, du-te.
E bine.
Pare în regulă, nu?
Înseamnă mult.
Da.
- Cum ești, iubito? - Bună! Bine.
Gloria?
Vai, Carrie! Carrie...
Ce zici de niște îmbrățișări?
De la tine? Sigur.
Întreb mereu, fiindcă urăsc să fiu atinsă de străini.
- Tu nu ești o străină. - Ce drăguț din partea ta!
E adevărat. El zicea mereu:
"Gloria știe mai multe despre mine decât știu eu."
Era unic.
M-a păstrat atâția ani, în timp ce toți ceilalți scăpau de fetele bătrâne.
Halal să le fie!
Bărbaților, nu fetelor bătrâne.
- E o rochie impresionantă. - Mulțumesc.
- Am vrut ca el să fie mândru. - Misiune îndeplinită.
Du-te. Trebuie să vezi atâția oameni. Condoleanțe!
Amândouă am suferit o pierdere!
Du-te!
Mulțumesc că ai venit.
- Che, nu era nevoie să vii. - Cum să nu? Era cineva iubit.
- Înseamnă mult pentru mine. - N-ai pentru ce.
Și dacă se întâmplă ceva, dacă se agită lumea,
sunt aici pentru tine, știi cum sunt înmormântările discrete.
Am fost agent de pază la un club de motocicliste lesbiene.
Am aptitudini de talie mondială.
- Mersi că m-ai făcut să râd. - Tehnic vorbind, doar să zâmbești.
Fac standup. Observ chestiile astea.
Scuze, acela e locul meu.
Locurile din față sunt rezervate.
Înțeleg.
Da, e locul meu. Chiar lângă Carrie.
- Pardon. - Puteți lua locul meu.
- Găsesc un loc în spate. - Nu, e în regulă.
Mulțumesc. Văd multe scaune cu etichetă.
Sigur sunteți pe undeva.
Cu siguranță.
Ce? Îmi pare rău.
Trebuie să stau lângă cea mai bună prietenă a mea la înmormântarea soțului ei
și am nevoie să-l am pe soțul meu alături.
Bună! Un pahar de Chablis, te rog!
Servim după ceremonie.
E în regulă. Fac parte din familie.
Soțul meu a trimis tot alcoolul de la barul lui.
Știi ce? Privind în jur,
nu știu dacă avem destul vin pentru toți, așa că mă abțin.
Și vreau niște bourbon sec. Repede.
O să vorbesc și urmează să înceapă. Dacă se poate, cât mai repede. Mulțumesc.
Mulțumesc.
Miranda vorbește. Mi-ar fi plăcut să zic și eu ceva.
E o înmormântare, nu The Moth.
Ce noroc!
Cât de norocoși suntem că l-am cunoscut pe acest om extraordinar.
John James Preston.
Ce frumos...
că împreună am mâncat, am băut, am făcut afaceri...
iar unii dintre noi au fumat trabucuri...
cu acest om unic.
Părea...
că-l cunoșteam de mult timp.
De foarte mult timp.
Și totuși, nu suficient de mult.
Ce prezență uriașă
a avut în viețile noastre.
Va lăsa un mare...
gol.
Și cât de trist!
Foarte trist.
Dar astăzi, să ne amintim...
ce noroc am avut!
A fost frumos.
Carrie l-a scris.
Bună ziua!
Mi s-a cerut să spun câteva vorbe despre fratele meu mai mic.
Când am vorbit cu John săptămâna trecută...
mi-a zis că nicicând nu fusese mai fericit.
Și aș zice că e un mod bun de a muri.
Deci, Carrie...
mulțumesc că i-ai oferit asta.
Nu...
Mulțumesc.
Doar eu îmi amintesc ce nesimțit a fost cu ea?
Charlotte, o conduci pe Gloria și te asiguri că găsește un taxi?
- Sigur. - Nu e nevoie.
Știu că nu e, dar prefer așa. Te sun curând, bine?
Când te simți în stare.
- Sunt multe acte de rezolvat. - Știu. Bine. Pa!
Pa!
Carrie, știu. Știu.
L-am pierdut pe Bobby al meu acum un an și jumătate, deci știu.
Oamenii ziceau că știu cum mă simt. Nu știau.
Dar eu știu. E totul prea proaspăt.
E minunat că ai ocazia să te vezi cu rudele și prietenii
și să faci ceva atât de frumos.
L-am pierdut pe Bobby când abia apăruse Covidul, nu te puteai întâlni cu nimeni.
Încă nu învățase nimeni să facă shiva pe Zoom.
Și dacă i-ar fi plăcut cuiva o astfel de despărțire,
acela ar fi fost soțul meu, domnul Broadway.
- Îl știi pe Kevin Silberton? - Nu.
- Pianistul lui Bobby. - Orchestratorul.
- De ce ar fi relevant azi, aici? - Condoleanțe!
Mulțumesc.
El nu știe.
Eu știu.
- Carrie! - Susan Sharon!
Nu știam că ești aici. Drăguț din partea ta că ai venit.
Carrie, uită-te la mine!
Te iert. S-a terminat. E istorie.
Când am citit necrologul în Times, mi-am zis:
"Susan Sharon, viața e prea scurtă să porți pică."
- Ți-o amintești pe Miranda. - Sigur.
Și e de domeniul trecutului.
Deci mi-am zis: "Susan Sharon, dă-i pace.
Dă-i pace, du-te la Carrie și îndreaptă lucrurile cu ea!
Fie că vrea sau nu."
Știu că ai multe pe cap
și nu mă aștept să-ți ceri scuze,
așa că poți s-o consideri șansa ta de a scăpa.
Te iubesc. M-am întors.
Sfârșit.
Putem rezolva când ajungi pe aceeași lungime de undă.
Mă bucur că te-am revăzut.
Da.
Ce s-a întâmplat între voi?
Habar n-am. Speram să știi tu.
- Bună! - Bună!
- Cum reziști? - Sunt bine.
Ai nevoie de ceva?
Carrie e extraordinară.
Umblă pe aici, se ocupă de toate.
Dacă ai fi fost tu în sicriu, eu aș fi fost o catastrofă.
- Nici măcar nu plânge. - Da.
Dar e un lucru bun?
Cred că e super să fii un comediant adevărat.
Amicul meu Sean face clipuri amuzante, dar nu-i profesionist.
- Tare! - Brady!
Ce crezi că faci? Tu, de jos. Cu tine vorbesc.
- Ce crezi că faci? - Păi...
Ridic pipa pe care bărbatul ăsta al meu a aruncat-o pe jos.
Nu e deloc bărbatul tău! E fiul meu.
Și nici nu e bărbat, e minor. Aș putea cere să te aresteze.
Bine, deci eu stăteam aici, îmi vedeam de treabă,
nu corupeam un minor, și el mi-a cerut un fum.
- Are 17 ani! - Încetează, mă faci de râs.
Nu, tu te-ai făcut singur de râs.
Și de fapt tu cine dracu' ești?
Ce cauți aici? Cine ești, traficantul de iarbă de la înmormântare?
Nu sunt. Dar e o idee trăsnet pentru o piață neexploatată.
Crezi că e amuzant?
Încă nu, dar lasă-mă o oră, două și fac ceva de nota zece.
Mamă!
Nu știu cine ești și de unde ai apărut,
dar crede-mă că nu vrei să te pui cu mine.
Și dacă nu dispari de lângă noi imediat...
- ...o să-ți smulg capul. - Bine.
Liniștește-te. Bine? Las-o mai moale.
Nu intenționez să las nimic mai moale.
E fiul meu cel pe care-l drogai Dumnezeu știe cu ce.
Mamă! E doar iarbă.
Eram trist. Aveam nevoie de un fum.
- Te-ai simțit trist. - Da.
Poate ar trebui să mă sinucid, ca să încerci crack.
Doamne!
Pleci acasă cu tatăl tău chiar acum.
- Și să nu te prind cu Luisa o săptămână! - Bine. Acum vorbești ca o nebună.
Ce-ai zis?
Am zis...
Unde-i tata?
Merg să-l caut.
Miranda! Vreau să cunoști pe cineva.
E șefa mea de la podcast, Che Diaz. Che...
- Prietena mea de nădejde, Miranda. - Bună!
- Mă bucur să te cunosc. - Scuze, trebuie să...
În fine. Scuze.
- Tot ce pot să spun e... - Dacă tu chiar crezi
că există cuvinte care să facă situația mai puțin jenantă, te poftesc.
Bine.
- Poate am fost un pic prea... - Nu e cazul.
Ai fost bine. A fost numai vina mea.
Nici nu m-am gândit că ar conta vârsta.
Poate fiindcă fumez iarbă de când aveam 13 ani.
De ce nu mi-ai zis cine ești?
Am presupus că un comportament corect,
când ești acuzat că faci lucruri nepotrivite cu un băiat,
e să pleci.
Sincer, a fost super cum i-ai luat apărarea.
Mulțumesc.
Sunt un fel de ursoaică atunci când vine vorba de copilul meu.
Ursoaică? Încearcă tata-urs.
Un tată-urs mare, cu coama argintie, dezlănțuindu-se așa...
Bine.
Să o luăm de la zero.
Sunt Che Diaz.
- Sunt Miranda Hobbes. - Bună!
Che de la Che Guevara?
Che de la Cheryl.
Am renunțat la R-Y-L.
Arăt a Cheryl?
- Nu. - Da.
Nici tu nu arăți a Miranda.
A cine arăt?
A Rambo. Da. Cum făcea el...
Păi...
măcar am terminat cu asta.
Cred că asta pățești când zici "fără flori, vă rog".
Care parte din "fără flori" n-o înțeleg ăștia cu orhideele?
Pot să duc somonul la sinagogă, dacă mai e bun dimineață.
Da, te rog.
Ce naiba?
MULȚUMESC.
Bună!
- Nu! Lasă-mă cu păpușa aia malefică! - Ai grijă!
Păpușa malefică încearcă să-i fure lucrurile.
Dă-mi... Nu! Dă-mi geanta!
Ia de-aici, păpușă malefică!
Ce nebunie!
Doamne! Îmi pare rău. Ești bine?
Nu mi-e clar dacă ăsta a fost un moment de salvator alb.
Păi eu...
Cred că a fost un moment de orice-salvator-e-bun.
Ce naiba a fost asta?
Habar n-am.
Dar îți spun: un Kindle n-ar fi avut același impact.
- De modă veche. - De modă veche.
Bună ziua! Tocmai a fost livrat.
Mersi, Joe.
MORGA STONE
Nu trebuiau s-o sune, mai întâi?
- Așa aș fi crezut. - Eram pe altă lume atunci.
Oi fi bifat caseta care zicea:
"Vă rog să mă surprindeți trimițându-mi acasă cenușa soțului meu mort."
- Le-am făcut prea tari? - Nu pentru ocazia asta.
Alo?
Bine. Mulțumesc, Joe.
Urcă Charlotte. Stanford, trebuie să te pitești.
- Pardon? - Dacă vă vede,
- ...o să creadă că n-am sunat-o. - De ce ar crede asta?
- Fiindcă n-am sunat-o. - E ceva în neregulă?
Pe lângă faptul că Big e în cutia aia?
N-am sunat-o fiindcă se precipită prea rău
și situația asta e suficient de grea. Deci, Stanny, te ascunzi, te rog?
De ce nu Miranda?
- Fiindcă n-o voi face. - E rândul Mirandei să doarmă aici.
- Tu nu te încadrezi. - Presimt că nu mă pricep la pitit.
Nu va dura mult, promit.
O să-i zic că n-am chef de vorbă, că sunt deprimată. Și chiar sunt.
- Bună! Miranda e aici. E seara ei. - Bună!
Am trecut pe aici în drum spre casă,
căci am fost la chioșcul cu reviste bune
și ți-am luat ediția britanică, spaniolă și italiană din Vogue...
- Stanford? - Unde e?
Tocmai a fugit în dormitor.
Ieși, Stanny!
Scuze, m-am întors după martini. Ți-am zis că nu mă pitesc bine.
A venit cenușa lui Big și era supărată.
Bine. Păi...
Poftim revistele. Seară plăcută!
Stai! Charlotte...
Eram foarte supărată când a venit cenușa, așa că l-am sunat pe Stanford.
Te rog, nu rezuma totul la tine.
Încerc din greu să n-o fac.
Dar e evident că ești supărată pe mine că te-am obligat să vii la recital.
Altfel n-aveai cum să-l preferi pe Stanford în locul meu.
- Păi... - Las-o baltă!
Adevărul e...
Nu te-am sunat deoarece prea te lași pradă emoțiilor.
- Fiindcă am plâns la casa funerară? - Fiindcă plângi acum.
Îmi pare rău, doar...
- Pari atât de mânioasă! - Sunt mânioasă.
Mânioasă pe mine, nu pe tine.
Trebuia să fi plecat în The Hamptons cu Big miercuri seară.
Așa cum am vrut!
- E totul în regulă? - Da. Scuze, Phil.
Duceți-vă înăuntru.
Haide!
Super! Acum sunt genul ăla de vecină.
Nu poți da vina pe tine, Carrie.
Nu poți.
Nu știai că Big va face infarct atunci.
Nici tu.
Ce-i cu hanoracul de firmă și cu vecinul bătrân și excentric?
De-aia am preferat să-l sun pe Stanford în locul tău.
Ești bine?
N-o să reușesc să adorm.
Poți să-mi mai dai o pastilă?
Nu în următoarele cinci ore.
Îmi pare rău.
Și în felul acesta...
Am aflat ce greu trec cinci ore.
Subtitrare: Retail